Український вісник медико-соціальної експертизи
Науковий журнал "Український вісник медико-соціальної експертизи" заснований в 2011 році, видається чотири рази на рік. У збірнику публікуються статті, які є завершеними роботами, що містять нові результати теоретичних та експериментальних досліджень і становлять інтерес для наукових співробітників, аспірантів, медичних працівників, а також студентів старших курсів вузів.
Автор передає журналу на безоплатній основі невиключні права на використання статті (на весь строк дії авторського права, починаючи з моменту опублікування, розміщення статті на веб-сторінці журналу, в репозитарії відкритого доступу) без одержання прибутку; на відтворення статті чи її частин в електронній формі (включаючи цифрову); виготовлення її електронних копій для постійного архівного зберігання; виготовлення електронних копій статті для некомерційного розповсюдження; внесення статті до бази даних репозитарію; надання електронних копій статті в доступі мережі Інтернет. Автор гарантує, що у статті не використовувалися статті або авторські права, які належать третім особам; гарантує, що на момент розміщення статті на веб-сторінці, в репозитарії тощо лише йому належать виняткові майнові права на статтю, що розміщується; майнові права на статтю ні повністю, ні в частково нікому не передано (не відчуджено), майнові права на статтю ні повністю, ні частково не є предметом застави, судового спору або претензій з боку третіх осіб. Автор зберігає за собою право використовувати самостійно чи передавати права на використання статті третім особам. Автор надає журналу право на використання статті такими способами: переробляти, адаптувати або іншим чином змінювати її за погодженням з автором; перекладати статтю у випадку, коли вона викладена мовою іншою, ніж мова, якою передбачена публікація у виданні. Якщо журнал виявить бажання використовувати статтю іншими способами: перекладати, розміщувати повністю або частково у мережі Інтернет, публікувати статтю в інших, у тому числі іноземних виданнях, включати статтю як складову частину до інших збірників, антологій, енциклопедій тощо, умови оформлюються додатковою угодою. Автор підтверджує, що він є автором (співавтором) цієї статті; авторські права на дану статтю не передані іншому видавцю; дана стаття не була раніше опублікована у будь-якому іншому виданні до публікації її журналом.
Фактори ризику розвитку цереброваскулярних хвороб у жителів мегаполіса
Мета роботи: дослідити фактори ризику розвитку цереброваскулярних хвороб у жителів м. Києва. Матеріали та методи. З використанням адаптованої універсальної анкети проведено скринінгове дослідження серед населення м. Києва, яким охоплено 427 осіб у віці 45—60 років. При виконанні дослідження було застосовано соціологічний, медико-статистичний методи та структурно-логічного аналізу. Результати. У обстежених жителів м. Києва у віці 45—60 років виявлено високий рівень наявності факторів ризику розвитку цереброваскулярних захворювань у тих, хто на момент дослідження не мав цереброваскулярної патології, та розвитку церебрального інсульту у тих, хто має цереброваскулярні захворювання. До виявлених факторів ризику належать фактори спадкового та медичного характеру, а також фактори способу життя та соціально-економічного характеру. Найбільш значущим фактором ризику розвитку цереброваскулярних захворювань медичного характеру є гіпертонічна хвороба. Іншими факторами ризику медичного характеру слугують: у чоловіків (незалежно від наявності цереброваскулярного захворювання) та у жінок, що мають цереброваскулярні хвороби: ішемічна хвороба серця, обструктивні захворювання органів дихання та цукровий діабет; у жінок, що не мають цереброваскулярних захворювань: ішемічна хвороба серця та обструктивні захворювання органів дихання. Ожиріння будь-якого ступеня не є статистично значущим фактором ризику розвитку цереброваскулярих захворювань. Найбільш значущими факторами ризику спадкового характеру є наявність у родичів гіпертонічної хвороби, ішемічної хвороби серця та цереброваскулярної хвороби; близько шостої частини обстежених у сімейному анамнезі мали випадки церебральних інсультів та інфарктів міокарда. Аналіз структури та рівнів факторів ризику розвитку цереброваскулярних захворювань, пов’язаних зі способом життя у чоловіків та жінок, вказує на те, що рівень тютюнокуріння у жінок у 3,6 разу нижчий, ніж у чоловіків, а рівень зловживання алкоголем нижчий у 1,83 разу. За рештою виявлених факторів ризику (малорухомий спосіб життя, зловживання сіллю, перебування за комп’ютером понад 8 год на добу, безсоння та скандальна сім’я) достовірної статистично значущої різниці не встановлено. Висновки. Високий рівень факторів ризику у населення працездатного віку потребує розробки цільової міжсекторальної програми профілактики цереброваскулярних захворювань та їх ускладнень.
Вплив когнітивних порушень на обмеження життєдіяльності у хворих на артеріальну гіпертензію після мозкового інсульту
Мета роботи: визначити особливості впливу когнітивних функцій на обмеження життєдіяльності у головних сферах буття у хворих на артеріальну гіпертензію (АГ) після перенесеного мозкового інсульту. Матеріали та методи. Дослідження проводилось на базі ДУ «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності МОЗ України» та охоплювало 142 хворих на АГ ІІ та ІІІ стадії. Тривалість АГ на момент обстеження у середньому досягала (5,1 ± 1,7) року. Усі обстежені пацієнти були розподілені на 2 групи спостереження: 1-ша група — хворі на АГ ІІ стадії (30 осіб) та 2-га група — хворі на АГ ІІІ стадії (112 осіб). Для обстеження хворих були застосовані експериментально-психологічні методики: опитувальник Шмішека, тест Кеттела, методика Міні-Мульт, тест «Сума стресових позицій», «Методика багатостороннього дослідження особистості», «Особистісний опитувальник НДПНІ ім. В.М. Бехтєрєва», «Коректурна таблиця Бентона», «Таблиці Шульте», методика Мюнстерберга, стандартизований набір тестів для діагностики пам’яті та мислення, обмеження життєдіяльності встановлювалось за допомогою МКФ. Результати. Найбільш інформативними для хворих з АГ були такі сфери життєдіяльності: міжособистісні взаємодія та відносини (20,4), головні сфери життя (19,7), навчання та використання знань (18,1), самообслуговування (14,2), побутове життя (14,1), мобільність (7,4). Встановлено, що у хворих на АГ ІІ стадії найвиразнішими були обмеження життєдіяльності під час купівлі (52,5 ± 14,0), оренди (41,3 ± 17,4) та благоустрою житла (35,0 ± 12,8), миття посуду (31,3 ± 12,2) та прання білизни вручну (28,8 ± 9,0), здійснення покупок (21,3 ± 10,5) та приготування складних страв (21,3 ± 9,3). В обмеженні життєдіяльності осіб після інсульту збільшувалося у 3,13 разу сприйняття ними критики у стосунках, а у хворих з АГ ІІІ стадії було сполучене з меланхолічним i анозогнозичним типом ставлення до хвороби, короткотривалою образною та змістовною пам’яттю. Висновки. При АГ після перенесеного мозкового інсульту мають місце особистісні риси хворих з суттєвим впливом їх когнітивних функцій на сприйняття обмежень життєдіяльності, що може негативно позначитися на реабілітаційний процес. Складання індивідуальних програм реабілітації інвалідів серед хворих на АГ після перенесеного мозкового інсульту має включати в розділі психолого-педагогічної діагностики обов’язкове дослідження особистісних і характерологічних рис та внутрішньої картини хвороби.
Зміни показників якості життя пацієнтів із хронічними гепатопатіями
Мета роботи: вивчити зміни показників якості життя (ЯЖ) пацієнтів із гепатопатіями, асоційованими із хронічними вірусним гепатитом В (HBV) або вірусним гепатитом С (HСV) чи гепатостеатозом. Матеріали та методи. Під спостереженням знаходилися 57 пацієнтів зі встановленим діагнозом хронічного захворювання печінки. Пацієнти були розподілені на 3 групи: (I) пацієнти із хронічною HBV-інфекцією — 20 осіб, (II) пацієнти із хронічною HСV-інфекцією — 10 осіб, (III) пацієнти з гепатостеатозом — 27 осіб. До групи контролю увійшла 21 практично здорова особа. Для визначення ЯЖ нами був використаний опитувальник SF-36. Результати. За отриманими даними фізичний компонент ЯЖ був значно зниженим у пацієнтів із хронічною HBVінфекцією та гепатостеатозом і складав відповідно 47,93 ± 1,86 (p менше 0,05) та 48,13 ± 1,5 (p менше 0,05) проти 53,18 ± 0,9 у контрольній групі. Ментальний компонент ЯЖ був зниженим серед усіх пацієнтів із хронічними гепатопатіями та складав у групі із хронічною HBV-інфекцією — 41,61 ± 2,71 (p менше 0,01), у групі із хронічною HСV-інфекцією — 32,45 ± 5,18 (p менше 0,01), у групі із гепатостеатозом — 45,57 ± 1,97 (p менше 0,05) проти 52,38 ± 1,58 у групі контролю. Отже, у пацієнтів із хронічними гепатопатіями сильніше страждає ментальний компонент ЯЖ, що становить 41,88 ± 1,7 проти 52,38 ± 1,58 (p менше 0,01) у групі контролю. Фізичний компонент ЯЖ був також зниженим порівняно із практично здоровими людьми, проте меншою мірою, та становив 48,73 ± 1,03 проти 53,18 ± 0,9 (p менше 0,05). Висновки. Хронічні гепатопатії супроводжуються широким спектром проблем соматичного та психологічного характеру, що значно знижують ЯЖ таких пацієнтів. Отримані дані показують, що фізичний компонент ЯЖ більше страждає у пацієнтів із хронічною HBV-інфекцією та гепатостеатозом. Ментальний компонент ЯЖ знижується при всіх хронічних гепатопатіях. Найбільш виражені ці зміни при хронічній HСV-інфекції.
Особливості розвитку молодих людей зі статусом дитини з інвалідністю в системі «батьки–дитина–соціум»
Мета роботи: дослідження взаємовідносин у системі «батьки–дитина–соціум» та виявлення специфіки впливу різних типів сімейного виховання на формування особливостей розвитку молодих людей зі статусом дитини з інвалідністю. Матеріли та методи. Обстежено 128 молодих людей зі статусом «дитина з інвалідністю» віком від 18 до 29 років без психічних і когнітивних порушень, які перебували на медико-соціальній експертизі по встановленню групи інвалідності. Згідно з періодизаціями вікових меж та розвитку зрілої особистості пацієнти були розподілені на 2 групи: 81 особа періоду юності (18—22 роки), 47 — молодості (23—29 років), відповідно — середній вік становив 19 ± 0,35 і 24,7 ± 0,38. Для дослідження взаємовідносин «батьки–дитина–соціум» були застосовані «Методика діагностики батьківського ставлення А.Я. Варга, В.В. Століна», «Опитувальник міжособистісної взаємодії А. Рукавишникова» (FIRO-B), «Торонтська алекситимічна шкала» (TAS26); тест Р. Кеттела, опитувальник ОБЛ, методика міні-мульт (СБОО), багаторівневий особистісний опитувальник «Адаптивність»; методики дослідження самовідношення. Оцінка відмінностей розподілу показників для хворих з різними діагнозами проводилася за допомогою t-критерію Стьюдента та рангового критерію Вілкоксона. Наявність взаємозв’язків між показниками встановлювали методами кореляційного аналізу. За оцінку міри залежності двох показників обрали коефіцієнт рангової кореляції Спірмена. Результати. Визначено вплив батьківського ставлення, пов’язаний з порушеннями соціалізації. Найбільшого впливу на формування акцентуацій та порушень у структурі особистості, алекситимії, низької адаптивності, дезадаптацій, вторинної вигоди від захворювання та спрямованості на інвалідність, що порушує здорову інтеграцію молодих людей зі статусом дитини з інвалідністю у суспільство, має виховання за типом відторгнення та інвалідизації. Надмірна зосередженість батьків на соціальній бажаності сприяє формуванню дефіцитарної поведінки та прагнення отримувати вторинну вигоду від захворювання. Для молодих людей, які виховувалися за типом відторгнення, були притаманні прагнення до ускладнення симптомів, знижена здатність організовувати свою поведінку, що робить її непередбачуваною, невміння планувати майбутні вчинки, зневага до наслідків своїх вчинків, конфліктність. Для молодих людей, які виховувалися за типом інвалідизації, були характерні навмисні ускладнення хвороби, спотворення результатів дослідження, надмірна тривога, яка посилюється при можливості відсторонення близьких; демонстративність та використання хворобливих симптомів для привернення до себе уваги, задоволення своїх потреб та як можливість уникнути неприємних ситуацій соціально прийнятними засобами; ненавмисні антисоціальні дії та підвищена імпульсивність, періодична соціальна дезадаптація. Для молодих людей, які виховувалися за типом гіперсоціалізації, виявлялася нещирість, демонстративність, бажання подобатися оточуючим, прагнення отримувати похвалу, симптоми використовуються задля уникнення небажаних ситуацій. Для молодих людей, які виховувалися за типом соціальної бажаності, були характерні низька тривожність і відсутність депресивних тенденцій, відсутність ригідності афекту, психастенізації та аутизації. Висновки. Виявлено, що виховання за типом відторгнення та інвалідизації має великий вплив на формування акцентуацій та порушень структури особистості, труднощів у розумінні та висловлюванні емоцій, що сприяє алекситимії; дезадаптивних станів; підкріплення порушень вторинною вигодою від захворювання та спрямованістю на інвалідизацію, що порушує інтеграцію молодих людей зі статусом дитини з інвалідністю у суспільство. Виховання за типом соціальної бажаності у надмірній формі сприяє формуванню дефіцитарної та надмірної поведінки. Виховання за типом симбіозу сприяє формуванню у дорослому житті таких труднощів, які підвищують ризик виникнення (й розвитку) неврозів. Виховання за типом відторгнення, інвалідизації та надмірної соціальної бажаності є чинниками, які сприяють прагненню молодих людей зі статусом дитини з інвалідністю отримувати (й підтверджувати) свій статус у дорослому житті.
Особливості суб’єктивного оцінювання студентами свого рухового режиму в контексті «фізична активність» з урахуванням рівня самооцінки та емоційного стану
Мета дослідження: за допомогою експериментально-психологічних досліджень та серії опитувань визначити особливості суб’єктивного оцінювання студентами свого рухового режиму в контексті «фізична активність» залежно від рівня самооцінки та емоційного стану. Матеріали та методи. У дослідженні взяли участь 160 студентів різних факультетів 1—4 курсів (денна форма навчання) Дніпровського національного університету імені Олеся Гончара у період з вересня до листопада 2019 р. Серед досліджуваних було 58 (36,2%) хлопців і 102 (63,8%) дівчини, середній вік (M ± m) — (20,3 ± 0,9) року. У дослідженні застосовувались експериментально-психологічні методики: 8-колірний тест Люшера та методика ДембоРубінштейн у модифікації А.М. Прихожан для психологічної діагностики самооцінки особистості [8]. Також дослідниками були розроблені дві серії скринінгових опитувальників, які містили питання щодо рівня фізичної активності студентів. Порівняння відповідей проведено з експертною думкою 30 викладачів закладів вищої освіти різних спеціальностей. Результати. Переважання у 48 студентів за 8-колірним тестом Люшера чорного, коричневого і сірого кольорів на 1—2 позиціях засвідчують домінування у них негативної оцінки свого стану, стомленість. У 65 (40,6%) студентів (р менше 0,001) було встановлено наявність тривожності. У більшості студентів (85,6%) самооцінка знаходиться у межах норми (45—74 бали). Однак у сфері фізичної активності студентів мають місце виразні когнітивні викривлення. Переоцінюється також факт надмірної фізичної активності. Більш адекватно студенти оцінюють розповсюдженість різних рівнів фізичної активності серед інших. Також спостерігається когнітивне викривлення щодо себе у формі переоцінки інтенсивності своєї розумової активності та більш адекватна оцінка, коли справа торкається інших. На думку експертів, практично однаково низький рівень як фізичної, так і розумової активності студентів. Висновки. Встановлено, що вплив механізмів психологічного захисту та рівня емоційно-мотиваційного стану на суб’єктивну самооцінку фізичної активності індивіда призводить до істотних когнітивних викривлень оцінки власного режиму м’язових навантажень. Дуже актуальним є використання об’єктивних підходів і методів оцінювання інтенсивності рухової діяльності як інструменту зворотного зв’язку, а також врахування психологічних особливостей особистості при розробці програм індивідуальних рухових режимів.
Ефективність фізичної реабілітації пацієнтів із наслідками травм дистальних відділів верхніх кінцівок
Мета роботи: дослідити ефективність розробленої методики лікувальної фізкультури, що додатково включала дозовану мобілізацію в іммобілізаційному періоді та колове навантаження у функціональному періоді; встановити найбільш значущі чинники, що зумовили позитивний результат відновного лікування у пацієнтів із наслідками травм дистальних відділів верхніх кінцівок (ДВВК). Матеріали та методи. Дослідження охопило 156 осіб, середнім віком (37,4 ± 1,3) років, із травмами дистальних відділів верхніх кінцівок (ДВВК), які проходили курс реабілітації. Проведено оцінку суб’єктивних показників стану психоемоційної сфери цих пацієнтів за допомогою психологічних і соціологічних опитувальників, зокрема за допомогою анкети, розробленої нами для вимірювання та аналізу впливу компонентів на результат відновного лікування. Статистичну обробку отриманих даних здійснено загальноприйнятими методами. Результати. Наприкінці лікування за показниками «активність» і «настрій» було встановлено статистично значущу різницю між основною А та контрольною В підгрупами спостереження, при цьому більш позитивні результати відмічалися саме в основній підгрупі А (р менше 0,05). Так, в основній підгрупі А показник «самопочуття» збільшився у 2,03 разу проти 1,9 — у контрольній підгрупі Б. Показник «активність» в основній підгрупі А збільшився у 5,5 разу проти 4,8 — у контрольній підгрупі Б. В основній підгрупі А упродовж лікування була зафіксована краща динаміка за показником «настрій» (у 2,7 разу порівняно з контрольною підгрупі Б, де— у 2,6 разу), проте вона не досягла статистично значущої різниці (р більше 0,05). Висновки. Застосування розробленої методики лікувальної фізкультури покращило медико-соціальні результати реабілітації. Найбільш значущими чинниками для пацієнтів із наслідками травм дистальних відділів верхніх кінцівок, які зумовили успіх відновного лікування були: «оперативне лікування», «функціонування кінцівки», «післяопераційна реабілітація», «виконання побутових функцій (прибирання, прання, приготування їжі)», «виконання навичок самообслуговування (одягнутися, умитися, зачесатися, відчинити двері, увімкнути світло)», «больовий синдром».
Характеристика забезпеченості сільського населення передгірської та гірської географічних зон Закарпаття долікарською медичною допомогою
Мета роботи: дослідити рівень забезпеченості сільського населення передгірської та гірської географічних зон Закарпаття долікарською медичною допомогою, проаналізувавши такі чинники, як достатня/недостатня наявність фельдшерсько-акушерських пунктів, їхня укомплектованість медичним персоналом і задовільний/незадовільний стан проїзних доріг до населених пунктів зазначених територій. Матеріали та методи. При виконанні роботи було використано медико-статистичний метод, а також методи структурно-логічного та компаративного аналізу статистичних даних. Матеріалами дослідження слугували дані галузевої статистичної звітності за 2016—2018 рр. Результати. У 345 селах Закарпатської області проживає 503,1 тис. постійного населення, із якого 238207 (47,3%) складають чоловіки та 264893 (52,7%) жінки. Долікарська медична допомога надається середніми медичними працівниками фельдшерсько-акушерських пунктів (ФАП), які забезпечують 34,70% сіл передгірської та 57,69% гірської географічної зони Закарпатської області. У передгірській зоні у ФАПах введено 40,25 посад фельдшерів, 42,25 посад медичних сестер, 5 посад акушерів. У гірській зоні У ФАПах введено 36,0 посад фельдшерів, 38,25 посад медичних сестер, 10,5 посад акушерів. Рівень укомплектованості посад високий. У розрізі адміністративних районів передгірської географічної зони кількість звернень до середніх медичних працівників на одну зайняту посаду коливається від 1378 у Перечинському до 4216 у Свалявському районах. Гранична різниця складає 3,06 разу. У розрізі адміністративних районів гірської географічної зони кількість звернень до середніх медичних працівників на одну зайняту посаду коливається від 2243 у Рахівському до 5786 у Міжгірському районах. Гранична різниця складає 2,58 разу. Висновки. Загалом, незважаючи на те, що в ході дослідження було виявлено задовільний стан і доріг, і кількості ФАПів та їхньої укомплектованості середнім медичним персоналом, слід розуміти, що навіть незначні скорочення як пунктів, так і посад середнього медичного персоналу в них, а також з огляду на кількість непроїзних доріг необхідно постійно здійснювати моніторинг ситуації з надання долікарської медичної допомоги у передгірській та гірській географічних зонах Закарпаття й вчасно вирішувати нагальні проблеми. Крім того, рівень забезпеченості сільського населення передгірської та гірської географічних зон долікарською медичною допомогою необхідно врахувати у ході проведення реформи системи надання медичної допомоги населенню.
ВПЛИВ СПЕЦИФІЧНОГО ШТАМУ E. COLI NISSLE 1917 НА ЕФЕКТИВНІСТЬ ЛІКУВАННЯ ПЕЧІНКОВОЇ ЕНЦЕФАЛОПАТІЇ
Мета: оцінити вплив пробіотику на основі штаму E. coli Nissle 1917 на ефективність лікування печінкової енцефалопатії (ПЕ). Матеріали та методи. Усього в обстеження було включено 52 особи. Пацієнти з ПЕ були поділені на 3 групи відповідно до способу лікування: 1 група – 14 хворих, яких лікували лактулозою, 2 група – 14 хворих, яким призначали рифаксимін, 3 група – 14 хворих, що отримували пробіотик на основі штаму E. сoli Nissle 1917 за схемою і склали основну групу (ОГ). До групи порівняння залучено 10 практично здорових осіб. В ОГ були включені дорослі пацієнти із цирозом печінки та гепатитом із переходомув цироз з двома і більше документованими епізодами ПЕ впродовж останніх 6 місяців, крім того, не менше одного епізоду – впродовж останніх 3 місяців. Із них 35 % пацієнтів – з 1 ступенем важкості ПЕ, 25 % – з 2 ступенем важкості за критеріями West Haven і 40 % пацієнтів – із латентною (мінімальною) ПЕ. Ефективність лікування у всіх групах порівнювали, оцінюючи концентрацію аміаку у крові, прозапальних цитокінів, рівень дисбіотичних порушень і когнітивних функцій. Когнітивні функції визначали за методикою тесту Штрупа за Bajaj та співавторів (2013) із застосуванням мобільного додатку EncephalApp_Stroop Усі показники у кожній групі вимірювали до та після лікування. Застосовані стандартні методи статистики. Результати. Показано, що після лікування із застосуванням лактулози концентрація аміаку зменшилася на 11,8 % (p менше 0,05). У хворих, які приймали рифаксимін або пробіотик на основі E. сoli Nissle 1917, зниження аміаку було більш суттєвим, ніж після застосування лактулози. Показник зменшення рівня аміаку у групі із пробіотиком становив 38,5 % (p менше 0,05) . Отримані дані свідчать про те, що терапевтичне застосування E. сoli Nissle 1917 було майже на 30 % ефективнішим порівняно із лактулозою. У пацієнтів, які отримували пробіотик на основі штаму E. сoli Nissle 1917, було виявлено найбільш виражене відновлення симбіотичної мікрофлори. Нормалізацію вмісту біфідофлори реєстрували у 57,1 % (p менше 0,05) хворих, лактофлори – у 35,7 % (p менше 0,05). У хворих, яких лікували пробіотиком, зменшення запальних процесів значущо не відрізнялося від ефектів рифаксиміну. За умов прийому E. сoli Nissle 1917 рівень ІНФ-γ знизився на 44,8 % (p менше 0,05), ІЛ-6 – на 47,0 % (p менше 0,05), а ІЛ-8 – на 51,9 % (p менше 0,05) порівняно з відповідним показником до лікування. Лікування лактулозою збільшило швидкість проходження Stroop тесту на 18,1 % (p менше 0,05), рифаксимін – на 23,2 % (p менше 0,05), а пробіотик E. сoli Nissle 1917 – на 31,4 % (p менше 0,05). Висновки. Пробіотик штаму E. coli Nissle 1917 зменшував вміст аміаку, рівень прозапальних цитокінів у крові, відновлював порушену мікрофлору кишківника та покращував когнітивні функції пацієнтів з ПЕ. Застосування штаму E. coli Nissle 1917 у групі лікування ПЕ було більш ефективним порівняно із групою, яка приймала лактулозу.
Вплив кверцетину на стан протиоксидантної системи крові при хронічному обструктивному захворюванні легень на тлі хронічного панкреатиту
Мета дослідження: вивчити активність показників системи протиоксидантного захисту у хворих на хронічне обструктивне захворювання легень (ХОЗЛ) із супутнім хронічним панкреатитом при застосуванні кверцетину. Матеріали та методи. Обстежено 116 хворих на ХОЗЛ у поєднанні з хронічним панкреатитом (56 хворих на ХОЗЛ В—С груп зі ступенем обструкції GOLD 1—2 та GOLD 3 — І група; 60 хворих на ХОЗЛ з відповідною характеристикою груп із супутнім хронічним панкреатитом — ІІ група). Хворі ІІ групи були розподілені на підгрупи: ІІА — 30 осіб, які отримували базисне лікування; ІІБ — 30 осіб, яким додатково призначався кверцетин у дозі 1,0 г 3 рази на добу впродовж 2 міс. Усім обстеженим проведено визначення внутрішньоклітинного глутатіону; активності глутатіонпероксидази, глутатіон-S-трансферази, каталази, церулоплазміну, загальної антиоксидантної активності. Результати. У хворих на ХОЗЛ із супутнім хронічним панкреатитом активність каталази знижувалася суттєвіше (на 51,9%) порівняно зі здоровими (p 0.05), ніж у пацієнтів з ХОЗЛ І групи, — на 27,3% (p 0.05), що супроводжувалося достовірним зростанням активності церулоплазміну та статистично значущим зниженням вмісту внутрішньоклітинного глутатіону і загальної антиоксидантної активності (p 0.05) у хворих ІІ групи. В обох групах спостерігалося зниження активності глутатіон-S-трансферази, що може призвести до незворотної втрати внутрішньоклітинного глутатіону і формування неконтрольованого оксидативного стресу. Під впливом лікування спостерігалося статистично значуще зростання внутрішньоклітинного глутатіону на 18,9% (p 0.05) у ІІБ підгрупі разом з підвищенням активності глутатіонпероксидази та глутатіон-S- трансферази на 11,7 і 13,4% відповідно (p 0.05); активність каталази підвищилась на 17,3% (p 0.05) у ІІА та на 39,4% (p 0.05) у ІІБ підгрупі. Показник загальної антиоксидантної активності на тлі базисного лікування практично не змінився, тоді як додавання кверцетину зумовило зростання останнього на 23,7% у ІІБ підгрупі (p 0.05). Висновки. Поєднаний перебіг ХОЗЛ із супутнім хронічним панкреатитом супроводжується зниженням активності показників протиоксидантної системи захисту організму, тому додавання до базисної терапії таких хворих кверцетину є патогенетично обґрунтованим та сприяє нормалізації показників протиоксидантної системи захисту організму.
Адгезивні властивості біоплівкотвірних і небіоплівкотвірних штамів Staphylococcus epidermidis, виділених із верхніх дихальних шляхів людини
Мета дослідження: порівняння адгезивних властивостей біоплівкотвірних та небіоплівкотвірних штамів Staphylococcus epidermidis, виділених із верхніх дихальних шляхів людини. Матеріали та методи. Досліджено здатність до адгезії 13 біоплівкотвірних та 11 небіоплівкотвірних штамів S. epidermidis, виділених із верхніх дихальних шляхів людини. Здатність до адгезії біоплівкотвірних та небіоплівкотвірних штамів S. epidermidis вивчали на клітинах букального епітелію людини. Визначали середній показник адгезії (СПА), індекс участі епітеліальних клітин в адгезії (K) та індекс адгезивності мікроорганізмів (IAM). Результати. Досліджені штами показали здатність адгезуватися до клітин букального епітелію. Встановлено, що всі 13 біоплівкотвірних штамів S. epidermidis були високоадгезивними (СПА — (7,53 ± 2,30) ум. од.). Серед цих штамів найвищий рівень СПА склав 11, тоді як участь епітеліальних клітин становила 85%, а IAM — 12,94. Найнижчий рівень СПА серед біоплівкотвірних штамів дорівнював 3, K становив 89%, а IAM — 3,37, але це був лише один штам. Серед біоплівкотвірних штамів 1 (7,7%) мав IAM менше 4,0, і це був штам з проміжною адгезивною здатністю. Решта штамів були високоадгезивними і мали IAM більше 5,81. Серед них IAM між 5 і 9 одиницями мали 8 (66,7%), а 4 (33,3%) штами мали IAM більше 10 одиниць. Серед 11 досліджених небіоплівкотвірних штамів неадгезивними були 2 (18,2%) штами, низькоадгезивними — 1 (9,1%), середній рівень адгезії встановлено для 2 (18,2%) штамів і високий — для 6 (54,5%) штамів. СПА небіоплівкотвірних штамів S. epidermidis був у 1,84 разу нижчим порівняно з тим же показником біоплівкотвірних штамів і становив 4,09 ± 2,55. Максимальний показник СПА серед досліджених штамів, що не утворюють плівки, становив 9, тоді як К — 89%, а IAM — 10,11. Найнижчі показники становили 0, що було зафіксовано для одного небіоплівкотвірного штаму. Висновки. Встановлено, що всі досліджені біоплівкотвірні та небіоплівкотвірні штами S. epidermidis мали адгезивну здатність до клітин буккального епітелію людини. Всі біоплівкотвірні штами були високоадгезивними, серед небіоплівкотвірних — високоадгезивними було 54,5% штамів. Серед біоплівкотвірних штамів IAM був 8,66 ± 2,66, що в 1,87 разу вище порівняно з небіоплівкотвірними штамами, IAM — 4,62 ± 2,87. Ключові слова: Staphylococcus epidermidis, біоплівкотворення, адгезія, рівень адгезії, верхні дихальні шляхи.
Дослідження мікробіологічного спектра сечі вагітних жінок в умовах сучасної лабораторії
Мета дослідження: виявлення особливостей бактеріального спектра сечі вагітних жінок, які перебували на лікуванні в акушерському стаціонарі. Матеріали та методи. Усі жінки, що були під спостереженням, перебували на стаціонарному лікуванні у КЗ ДОКЛ імені Мечникова (м. Дніпро). Було проаналізовано 1248 аналізів сечі вагітних жінок (371 бактеріологічний аналіз сечі, 877 загальних аналізів сечі), 103 бактеріологічних аналізів навколоплідних вод новонароджених дітей від матерів з бактеріурією. Також були вивчені медичні карти стаціонарного хворого (форма № 003/о) жінок. Отримані результати підлягали статистичній обробці за допомогою стандартних комп’ютерних програм Microsoft Excel. Результати. Встановлено, що частота безсимптомної бактеріурії становила 64%, симптоматичної бактеріурії — 36%. У сечі вагітних переважала грамнегативна мікрофлора. Здебільшого виявлялися Escherichia сoli (32%) та Enterococcus (Е.) faecalis (28%). Вивчення особливостей мікрофлори сечі вагітних показало відсутність її залежності від місця їх проживання. Мікробіологічне дослідження навколоплідних вод у жінок із бактеріурією вказало на превалювання Staphylococcus haemolyticus (33%) та E. faecalis (29%). Також була відсутня залежність мікрофлори навколоплідних вод дитини від мікрофлори сечі вагітної жінки. Це свідчить про відсутність інфікування навколоплідних вод висхідним шляхом. Висновки. Оцінка мікробіологічного спектра сечі вагітних дає змогу виявити флору, якою викликана ІСШ, і провести адекватну терапію. У сечі вагітних переважає грамнегативна мікрофлора. Залежність мікрофлори сечі від місця проживання відсутня. Залежності мікрофлори навколоплідних вод дитини від мікрофлори сечі вагітної не виявлено, що суперечить думці про інфікування навколоплідних вод висхідним шляхом при ІСШ у вагітних.